Intervju med
Intervju med John Cleess
Intervju med John Cleese
Kapitel 1 En kort återblick
Jag har alltid varit fascinerad av komedi.
Jag kommer ihåg när jag var tolv, och låg sjuk i sängen-
-och tog en Iäxbok och skrev ett manus för två radiokomiker.
När jag var på Clifton hade vi ett skrivhäfte med massa information.
Och varje gång jag hörde ett bra skämt skrev jag ner det i häftet.
Så nåt konstigt var det.
Jag såg otroligt många amerikanska komediserier på teve på femtiotalet-
-"George Burns and Gracie Allen", Phil Silvers, "Amos n' Andie"...
De flesta var amerikanska. När jag ser tillbaka förstår jag att-
-det var som om jag studerade dem. Jag försökte förstå vad som pågick.
Jag var besatt av Goon-showen. På Clifton gav jag några föreställningar.
Alltså, sketcher. Så nåt var på gång, men...
Kom man från Weston-Super-Mare sökte man sig inte till showbiz.
Man blev revisor, advokat eller försäkringsmäklare.
Jag hade underhállit i skolan och spelat sketcher inför publik-
-och jag hade trivts ganska bra, men jag hade en väldigt scenskräck.
När jag kom till Cambridge och kom med i Footlight, så var det en slump.
Men där insåg jag att jag kunde få människor att skratta.
Jag skulle inte jobba med det, för 62-63 gjorde inte Cambridgefolk det.
Tre år efteråt planerade nästan alla som läste på Cambridge-
-att hålla på med showbiz!
Det som hände var att jag gjorde Footlight-showen.
Det var en revy som höll på i två timmar.
Jag tyckte den var jättebra, men det var den inte.
1963 höll jag på att inte göra showen för jag hade inte pluggat så mycket.
Men jag gjorde den, och till min förvåning, när jag gick av scenen-
-så kom två män i mörka kostymer fram och frågade-
-om jag ville jobba på BBC som författare och producent.
Det ville ha mig mer för skrivandet än för själva uppträdandet.
Jag sa: "Varför inte?"
Jag kunde övertala mina föräldrar; det var på BBC, så man fick pension.
De gav mig 30 pund i veckan. Hade jag blivitjurist, som jag läste till-
-hade jag fått 12 pund i veckan. Och jag kände inte så mycket förjuridik-
-så varför inte?
Kapitel 2 En fars föds
När jag var klar med Python-gänget ville jag jobba med Connie Booth.
Vi var gifta då. Jag visste inte vad, men jag pratade med Jimmy Gilbert-
-som ansvarade för underhållning. Han sa att det gick bra-
-och att jag skulle komma på en idé.
Jag sa till Connie: "De vill att vi gör ett pilotavsnitt. Vad ska vi göra?"
Vi insåg att vi inte kunde köra Mike Nichols & Elaine May-material-
-för det hade andra redan gjort, och gjort mycket bra.
Jag sa: "Vad säger du om hotellet vi bodde på?"
Connie hade kommit ner ibland och jobbat med Monty Python.
Då hade hon bott på Gleneagles Hotel i Torquay, som ägdes av mr Sinclair.
Han var den otrevligaste människa jag nånsin träffat.
Ingen av de andra i Python-gänget stod ut, utan de bytte hotell.
Han var så Sagolikt oförskämd... En dag åt vi middag-
-och Terry Gilliam åt som amerikaner brukar äta.
De skär upp köttet, lägger ner kniven och spetsar det med gaffeln.
Han kom och gick förbi, tittade oerhört förvánat på Terry och sa:
"Så där äter man inte i det här landet."
En annan gång glömde Eric Idle sin portfölj i foajén.
På kvällen kom han tillbaka och frågade: "Var är min portfölj?"
Han sa: "På andra sidan muren." Eric tittade ut, och bortanför poolen-
-fanns en mur, och han frågade: "Menar ni på andra sidan?"
"Varför ställde ni portföljen på utsidan av muren?"
Sinclair svarade: "Vi trodde att det kunde vara en bomb."
Eric var förbluffad. Detta var innan -69, med IRA-bombningar och så.
-"Varför trodde ni det var en bomb?" -"Vi har haft personalproblem."
Han trodde att nån ville spränga hotellet i luften!
Så den här mannen gjorde ett djupt intryck på mig och Connie.
Ganska snart stod det klart att det var där det skulle utspela sig.
Ingen trodde på idén. Man sa att det skulle bli väldigt klaustrofobiskt.
Vi borde försöka spela utomhus. När vi skrev första avsnittet-
-fick vi ett memo, som chefen för BBC:s underhållning har sparat-
-där nån skriver: "Upplägget är väldigt tråkigt"-
-"rollerna är schablonmässiga, och det blir katastrof om vi går vidare."
En god vän, Ian Johnston, som skrev Otäcka djur med mig-
-hörde tre producenter på en bar beklaga sig över det här manuset.
"Varför lämnade han Monty Python?"
När man försöker sig på nåt nytt är det som William Goldman säger:
"Ingen vet om det kommer att funka."
Jag tycker väldigt mycket om första säsongen av Fawlty Towers.
Det var som om man öppnade en port och vi fick se en blomsteräng-
-där ingen hade plockat förut. Man kunde bara gå och häva in.
Vi hade brutit ny mark, och det kändes som om allt vi kom på-
-under ett års tid, var helt nyskapande.
Vi fick ingen omedelbar positiv kritik. Jag tror Daily Mirror skrev:
"Långe John - stor på jorden, liten vad gäller de roliga orden."
En av tidningarna i Edinburgh skrev att serien var dålig.
Sen började vi få tämligen positiv kritik mot slutet av säsongen.
Och när de sände den i repris, det var då det verkligen lyfte.
Jag har alltid upplevt att om man gör nåt nyskapande så tar det tid-
-innan nåt positivt hinner byggas upp.
Det är ett jätteproblem för dagens biofilmer.
Om inte filmen slår den första veckan, så tar de in en ny.
En film får aldrig tid att växa. Det blir då problem för nyskapande film.
Jag frágade en marknadsförare vilken film som var-
-svárast att sälja, och han sa: "Allt som är nyskapande."
Connie och jag trodde aldrig att den skulle få sånt genomslag.
Jag trodde att den kunde fånga upp hälften av Python-publiken.
Den publiken var ganska liten, för humorn byggde på tankar och idéer.
Fawlty Towers handlade mer om känslor, och tilltalade fler.
Såvitt jag vet fick vi en ganska mycket större publik.
Vi hade ingen aning... Vi skrev bara en grej som vi tyckte var kul.
När man sen hör, åratal senare, att den är omtyckt över hela världen-
-så blir man förvånad över varför den gör sig bra på andra platser.
Jag tror att det är för att rollfigurerna är urtyper-
-som återfinns överallt, i alla kulturer.
Men i det här landet är det en viss skillnad mot andra länder.
Vissa människor tror verkligen att jag är Basil.
De ser inte att jag spelar en roll.
De glömmer att Connie skrev det tillsammans med mig.
De tror att jag skrev om mig själv.
Det händer inte nån annanstans. I USA, t.ex, ser de att det är en show.
Jag tror att det beror på att jag lyckades fånga en brittisk egenskap-
-som spelade en så avgörande roll för den lägre medelklassens attityd-
-att den verkligen gick hem; därför ser de mig som ett med rollen.
Som ett med den här hemske mannen.
Jag har alltid uppskattat fars. Det beror på att jag älskar att skratta.
Man gör det inte lika mycket nu, men under tonåren skrattade man-
-så att det gjorde ont... en underbar känsla.
Det händer inte lika ofta nu, men det kan hända på scen.
När man var ung hände det i kyrkan, därför att det inte var tillåtet.
Det gör det hela ännu Ijuvligare. Och på scenen-
-om nån får en att bryta ihop, och man försöker att inte skratta-
-så kan det göra att man nästan får kramp.
Vi brukade få en otrolig, känslomässig reaktion-
-när vi tänkte på vad som skulle hända med Basil.
Vi var som gudar, som lekte med den här människans liv.
Och ibland, när vi tänkte på vad som skulle hända, tjöt vi av skratt.
Sen tänkte vi: "Stackars människa!"
Det är som nån har sagt, att komedi påminner mycket om tragedi.
Det handlar bara om huruvida man känner sympati med de som lider-
-eller om man skrattar åt dem. Som Henri Bergson sa:
"Komedin kräver att man bedövar sitt hjärta några ögonblick."
Man måste ha en viss distans till dem man betraktar-
-för att skratta åt dem. Annars tycker man bara synd om dem.
Vi hade bägge delarna. Först skratt, sen medlidande.
God komedi handlar alltid om saker som händer på olika nivåer.
Det sägs att komedi handlar om konflikt, och då tror man att-
- A och B måste hamna i konflikt. Men det är mer intressant-
-med konflikter i en människas inre.
Nåt fruktansvärt händer, men de måste låtsas som om allt är bra.
Bara det hemska är inte roligt, utan det är dubbelspelet som är kul.
När nån gör nåt på en nivå, och så sker nåt motsatt på en annan nivå-
-i konflikt med det första, så är det roligt.
Med fars är det så...
Med fars är det så att allt händer på ett överdrivet sätt.
Man kanske börjar Iágmält, och realistiskt, så hetsar man upp allt-
-och folk blir allt mer desperata. De kanske försöker dölja det-
-och Visa upp en lugn yta, men man vet att inom sig så är de...
Och jag älskar de häftiga känslorna; det leder till mer desperation-
-mer energi, och då kan man skratta riktigt rejält.
Bland de bästa upplevelser jag har haft, har varit på National Theatre-
-när de spelar fars. Vad många inte har insett är att Fawlty Towers-
-är korta 30-minuters farser. De börjar lugnt och slutar helt vilt.
Kapitel 3 Tillátet och otillátet
Det var härligt när jag hörde att man använde Fawlty Towers-
-som utbildningsfilm i några olika företag.
Jag blev dock inte förvånad, för vi spelade in första serien 1975...
Och vi hade grundat Video Arts 1972, och vi hade gjort flera filmer-
-som handlade om kundrelationer, och olika Servicetjänster.
Sa jag visste redan då hur man borde behandla kunder-
-och Basil fick bara göra tvärtom. Ofta var det så enkelt.
Man visste vilka regler som gällde, och man bröt mot dem.
Ibland händer saker på hotell som är så roliga och kreativa-
-att man aldrig skulle kunna komma på dem själv.
När man kommer till ett hotell får man för sig att rummet är ens eget-
-fast i själva verket finns det massor av folk som vill komma in-
-och dra för gardinerna, bädda sängen och så.
Man måste sätta upp "Stör ej"- skylten för att få lite lugn och ro.
En gång hade jag blivit störd tre gånger, sen satte jag upp skylten-
-men efter fem minuter knackade det på dörren. Så jag gick dit-
-och en ung man stod utanför, pekade på skylten och frågade:
"Ska den verkligen vara där?" Det skulle man inte kunna hitta på.
En gång i Oxford hade jag ätit en underbar middag-
-och kom tillbaka till hotellet ganska sent, och gick och la mig.
Jag bad om att väckas sent, men 05.45 ringer det-
-och nån säger: "Mr Cleese, ni har beställt väckning."
"Det måste vara nån annan, för jag har beställt till 08.30."
Precis när jag höll på att somna så ringer det igen:
"Jag ville bara be om ursäkt för att jag väckte er."
Vissa saker kan man inte komma på själv.
Kapitel 4 Rollfigurerna
I början skrev jag det mesta av Basil, och det mesta av Manuel.
Connie skrev det mesta av Sybil och Polly.
Om jag föreslog repliker åt Sybil sa hon ibland:
"En kvinna skulle aldrig säga så." Och jag tänkte, ojdá.
Men med tiden skrev hon mer åt Basil och jag mer åt Sybil.
Och vi samarbetade mer och mer. Den vi tyckte bäst om var majorn.
Han levde i sin egen värld och fattade aldrig riktigt vad som hände.
Ballard Berkeley, som gått ur tiden, var helt underbar.
Han hade haft en bra karriär, och mot slutet fick han den här framgången.
Han var som jag, helt galen i kricket.
Ibland när jag övade mot Sybil, kastade jag ett öga över axeln-
-och såg honom göra så här. Det innebar att 6 australier var utslagna.
De gamla damerna var jättehärliga. Vi var ett glatt gäng-
-för alla trivdes med sina roller. Ingen försökte "bygga upp" sin roll.
Och varje vecka hade vi gästskádespelare.
Kapitel 5 Polly
Att få till Connies roll var inte så svårt, för hon är den förnuftiga.
Men hon är även Basils förtrogna. När han råkar i klistret-
-pratar han med henne och berättar vad han måste åstadkomma.
Hon är ett väldigt bra författargrepp som man kan använda sig av.
Nån sa att hon är vad Horatio var för Hamlet.
Det är bra att huvudpersonen kan berätta vad han just gjort-
-och vad han måste åstadkomma, för att förtydliga handlingen.
I pilotavsnittet var hon filosofi- student, men vi tyckte inte att-
-det var lika bra som konststudent, så vi spelade in det på nytt.
Bara fyra-fem minuter, som vi sedan klippte in, innan det sändes.
Kapitel 6 Hans lilla huggormsnäste
Sybil är mycket starkare och mer självständig än Basil.
Hon skulle klara sig om Basil stack eller blev överkörd av en buss.
Jag tror inte att Basil skulle klara sig utan henne.
Det är också därför han fruktar henne mer än hon fruktar honom.
"Mitt lilla huggormsnäste." Den gillar jag.
Man störde sig inte på vad Basil sa till Sybil, för hon blev aldrig sårad.
Om hon hade blivit sårad, då hade det inte fungerat.
Folk står ut med ett visst obehag i komedier, men inte att se nån lida.
Inte i den här sortens komedi, knappast inom nån sorts komedi.
Det rann av henne som vatten av en gås.
Fastän förolämpningarna var roliga, så var de helt verkningslösa.
Jag tror att Prunella började utveckla sitt skratt...
Vi pratade om det en gång... Jag kom ihåg att det var...
Nej, djupare än så.
I ett manus beskrev jag det som nån som dödar en säl med en k-pist.
Det är en väldigt bra beskrivning, men det var nåt vi jobbade fram.
Det var så roligt att när vi hade gjort ett eller två avsnitt-
-kunde vi låna det som skådespelarna själva skapade-
-och vi tog med det i manus.
Connie och jag hade en annan uppfattning,jag minns inte längre...
Men vi tänkte oss Sybil annorlunda jämfört med hur Prue först spelade.
Jag minns jag frågade Connie: "Vad tycker du om Prues sätt att spela?"
"Det är inte så vi hade tänkt oss." Vi var lite oroliga-
-men efter två dar insåg vi att det hon gjorde var bättre-
-än det vi hade tänkt oss.
Det hjälpte, för när vi skulle skriva andra avsnittet-
-hörde vi hennes röst inom oss-
-vilket inte var fallet med första avsnittet.
Kapitel 7 Manuel
Jag hade sett Andrew i den fantastiska pjäsen "Habeus Corpus".
Han fick mig att skratta så det gjorde ont.
Han var lysande på att spela fysisk komedi.
Jag frágade honom, och det var nåt som klickade. Han är väldigt lugn-
-väldigt omtänksam, vänlig och tystláten, nästan introvert.
Men när han fick på sig mustaschen...
Energin fullkomligt exploderar på ett sätt man oftast inte märker.
Jag försökte inte få Manuel att framstå som att han var en idiot.
Det som gjorde mig irriterad när jag besökte hotell runtom i landet-
-var att väldigt få pratade engelska över huvud taget.
Så oddsen att få vad du faktiskt hade beställt, var ungefär 1 på 6.
Det handlade inte om att utlänningarna var dumma-
-utan om att hotellägarna inte ville betala drägliga löner.
Därför fick de människor som tog vilket jobb som helst-
-de fick ingen träning och många kunde ingen engelska alls.
Det var det humorn mellan Basil och Manuel handlar om.
Manuel är jättesnäll, och försöker alltid göra det rätta.
Man kan inte förebrá honom, förutom att hans engelska inte är så bra.
Men det är Basils fel, för han vägrar betala för engelsklektioner.
Kapitel 8 Salt, peppar och en massa Basil-ika
Vi tänkte oss Basil som en som var otroligt klassmedveten-
-som försökte vara förnäm, och som spelade överlägsen-
-mot människor som inte förtjänade det.
Och han var oerhört rädd för sin fru.
Nästan alla avsnitt underbláses av att han försöker dölja nåt för Sybil.
Jag har alltid slagits av... jag vet inte om tidningarna skriver om det-
-men människor som får för lite sex är väldigt fascinerade av det-
-och blir ofta arga på dem som får sex. Det är Basils problem.
Jag vet inte när han och Sybil "gjorde det" senast. Det är länge sen.
Kanske under det andra puniska kriget...
Kontentan är hur negativ han är mot det-
-och försöker komma på folk när de gör det.
Jag är nöjd med hur han hetsar upp sig.
När folk säger: "Jag är inte pryd, men..." så är de ju verkligen pryda!
Så det var ett uttryck för det. Avsnittet i första serien handlar om-
- Basils avsky för allt sexuellt beteende.
Det finns några väldigt bra repliker om hur folk klär sig.
Sybil säger:
Basil anser att greve Haig är en attraktiv, sexig man.
Och hon påpekar att han bar sina medaljer, vilket är intressant.
Det går nämligen an att bära medaljer.
Men under allt ligger Basils svårighet att tala om känslor.
Och allt som psykoanalysen är... För i den brittiska pressen-
- läser man om hur psykoanalys angrips för nåt det inte är.
Det är väl svårt för vissa som inte själva gått igenom det-
-att förstå vad det innebär, och jag har nog haft tur med terapeuterna-
-för det finns dåliga terapeuter, precis som det finns dåliga läkare.
Men en dålig läkare innebärju inte att hela Iäkarvetenskapen är dålig.
På samma sätt, om man haft en dålig terapeut, som Fay Weldon ansåg-
-att hennes man haft, innebär inte det att all psykoanalys är dålig.
Men folk blir oroliga. De flesta vill inte se på sig själva.
Det finns ett fåtal som tycker om det, men de flesta gör inte det.
Det faktum att det är två psykiatrer där, gör honom illa till mods-
-och han fruktar att nån kanske börjar studera honom.
Man förstår vilken hemsk människa Basil är, eftersom han helt saknar...
Han är inte alls intresserad av andra människor som människor.
Antingen kan man förakta dem, eller utnyttja dem-
-för att få en bättre position på den sociala stegen.
Här handlar det om att se till att hotellet får ett gott rykte.
Genom att mycket folk kommer dit, och han inte vet vem som är-
-hotellinspektör, pendlar han i sitt sätt att bemöta människor.
På så sätt ser man vilket svin han är.
Och Basil är verkligen en riktigt hemsk människa.
Men det märkliga med komedin är att om en hemsk människa-
-fár folk att skratta, då känner människor för honom.
Det är vansinnigt, för om de tvingades ha en sån till bordet-
-skulle de inte klara av det. De skulle avsky en sån människa.
Men när han får dem att skratta, så tror folk att han är god innerst inne.
Kapitel 9 Qué?
När jag och mina vänner började, tyckte vi inte om "uttryck".
Det var nämligen vissa radiokomedier på BBC som bara bestod av uttryck.
Man hörde en dörr öppnas, nån kom in, och sa:
"Jag tar inte av mig rocken, jag ska inte stanna."
I ungefär fyra minuter... När skrattet ebbat ut, öppnades en annan dörr:
"Jag tycker inte om blomkál, jag föredrar ärtor."
Så vi tröttnade, och tyckte inte alls att det handlade om komedi.
Folk skrattade inte åt skämtet, utan mest åt-
-att de kände sig som en del av "innefolket".
Det som hände var att Manuel sa "qué?" ganska mycket-
-eftersom han inte förstod vad som hände. Vi tänkte inte-
-att det skulle bli ett uttryck, men vad annars skulle han säga?
Med "Jag är från Barcelona" insåg vi att det blev roligare-
-om man upprepade det. Men vi försökte inte skapa vissa uttryck.
De repliker jag minns är oftast inte de repliker andra människor minns.
Det finns en replik i sketchen om Whizzos chokladfabrik-
-där kommissarie Pralin säger: "Vad är det för kul med det?"
Det är en fras som jag ofta vill använda.
Om nån har klättrati berg ifyra veckor skulle jag vilja fråga just det.
I djuraffären, i papegojsketchen-
-säger jag: "Jag förstår, jag förstår."
Ibland tänker jag så: "Jag förstår, jag förstår."
Men det är oftast inte de replikerna andra människor minns.
Kapitel 10 Ett framgángsrecept
Den största hemligheten är nog att manus var väldigt bra.
Det tror jag beror på två saker. För det första var manusen innehållsrika.
På BBC var många manus 65 sidor för 30 minuter. Várt var 135-140.
Vi skrev alltså dubbelt så mycket. Kameraklipp, vanligtvis 200 stycken.
Vi hade 400 klipp. Det andra var att de var välgjorda.
Connie och jag lärde oss att inte börja med dialogen-
-innan vi hade kommit på handlingen.
Ibland lade vi ner 2,5 veckor på handlingen. Inte alltid samma-
-för om vi fastnade på en handling lade vi bort den och tog en annan-
-som var halvfärdig, och skrev färdigt den.
Men vi skrev inte dialogen innan vi var ganska färdiga med handlingen.
Vi fick alltid ändra lite, för man kan inte föreställa sig alltsammans-
-när man bara har handlingen. Man inser att en viss scen inte fungerar-
-om Basil kommer in med en annan sinnesstämning än vad som krävs.
Därför máste man alltid ändra lite grann-
-men vi började inte skriva förrän vi visste vart vi var på väg.
En del börjar skriva dialog direkt, men sannolikheten för att-
-det ska bli ett bra slut är 1 på 100. Man måste veta vart man är på väg.
Nåt som alltid återkom var att det alltid fanns en bärande tanke.
Men vi försökte också ha en eller två sidohandlingar.
Först löpte de parallellt, men sen löpte de förhoppningsvis samman-
-och under de sista fem minuterna flätades alla samman.
Det lyckades vi göra i de bästa avsnitten.
Det som hjälpte oss mest var att be folk i branschen om idéer.
Connie och jag var på semester i Monte Carlo-
-och vi träffade en mycket trevlig dam som hjälpte oss med hotell.
Vi frågade: "Vilken typ av gäst är den svåraste att handskas med?"
Och hon gav en perfekt beskrivning av mrs Richards.
Vi skrev ner alltsammans. De klagar på allt, men vill inte ändra på nåt.
De vill bara få priset sänkt. Och de hör vad de vill höra.
Det var en perfekt karaktärsbeskrivning.
En annan gång frågade jag en god vän, Andrew Leman:
"Vad var det värsta du mötte när du jobbade på hotell Savoy?"
Han sa: "Liken." Jag sa: "Va?"
-"Alla lik man fick ta hand om." -"Var det många som dog?"
"Ja, många gamla. De visste att vi tog hand om dem på ett bra sätt."
De checkade in och tog en burk med piller. På morgonen kom personalen-
- lyfte luren och sa: "Vi har en till." Problemet var att få in liken-
-i servicehissen, utan att oroa de andra gästerna.
När man väl har fått idén kan man se till att ha en läkare där, osv...
Det är roligt, och vissa fungerade väldigt bra.
Vi hade en jättekul avslutning för liket, men kunde inte använda den.
Den döde som läggs i korgen... vi tyckte det skulle vara jättekul-
-om han hade en tvillingbror som inte Basil visste om.
Så när Basil äntligen hade gjort sig av med kroppen-
-skulle tvillingbrodern komma in. Och Basil skulle skälla på honom-
-för ett sånt hemskt practicd icke. Men vi kunde inte ha med det.
Basil skulle aldrig ha kunnat berätta för tvillingen att brodern hade dött.
Det går inte att göra i en komedi. Men det var synd.
Det hade varit för svårt att blanda de känslorna.
Tajming är jätteviktigt, och det svåraste är att öva det tillräckligt.
Fem dar är inte tillräckligt för att få det att stämma-
-så vi jobbade 20-25 timmar med varje avsnitt i redigeringen.
För varje minut film tillbringade vi nästan en timme med redigering.
Det var bara på det sättet vi lyckades få det tajtare-
-genom att ta bort en replik här, en repetition där, osv.
Det är så vi fick upp tempot. Vi hade inte tid att få det så bra-
-bara genom repetitioner och inspelning.
Det kändes som om vi var ett team-
-för i första serien var det John Howard Davies, sen Bobby Spiers-
-och Prue, Andrew, Connie och jag. Vi lyssnade mycket på varann.
Om jag spelade en scen med Prue, satt Connie och Andrew och tittade.
Efter ett tag kunde Andrew säga: "Det där fungerar inte så bra."
Men eftersom Connie och jag hade arbetat med manuset-
-behövde vi inte skriva om manus så mycket.
Det stämde oftast. Men hur vi spelade-
-det kom vi fram till tillsammans, och många kom med förslag.
Jag spelade just in Tredje klotet från solen-
-och det var som Fawlty Towers på nytt, med sex nyckelpersoner-
-som kom med idéer. Ingen brydde sig om ifall deras idéer togs emot...
Alla tänkte bara på showens bästa.
Kapitel 11 Tystnad, tagning!
Alla BBC-shower spelades inför publik.
Det var underförstått att man inte lade på ljudeffekter efter inspelning.
Det hände ibland... Vi visade ibland filmsnuttar-
-och publiken fick ju titta på teveskärmar.
Sen klippte man tillbaka till studion, men publiken fortsatte titta där.
Och de missade att vi fortsatte i studion.
Ibland upptäckte vi att det var helt tyst efter ett skämt, för publiken-
-visste inte var de skulle titta.
Och då tog vi ett av våra egna skratt från Ijudspáret.
Men bara om det behövdes.
Jag sa tidigt till skådespelarna, för jag hade en teori om detta...
Jag sa att vi inte skulle spela i publikens tempo. Det behövdes inte.
På teater måste man följa publikens tempo, annars hör de inte.
Där måste man vänta på att skrattet ebbar ut, innan man fortsätter.
Men på teve har man nåt som kallas mikrofon.
Talar man i den så hör tevepubliken fortfarande-
-och man kan hålla tempot uppe. Hemma framför teven-
-är det bara en eller två personer, det är inte som på teatern.
Därför skrattar de inte lika mycket, så man måste spela snabbare-
-jämfört med om man skulle spela inför en stor publik.
Därför struntade vi medvetet i studiopubliken och spelade fortare-
-för att vi ville att det skulle vara tillräckligt snabbt för de där hemma.
Den andra föreställningen, om byggjobbarna-
-spelades med en nästan helt tyst publik.
Det kändes inte så trevligt. Efteråt var jag lite upprörd-
-men folk sa att det var bra, fast jag tycker att det är den sämsta i serien.
De sa att den var kul, men jag frågade: "Publiken då?"
De sa: "Vi vet inte." Senare fick vi veta-
-att en stor grupp från Islands Television hade besökt BBC.
BBC hade sagt: "Det vore väl kul om alla 70 fick sitta på första bänk?"
De satt där, var jättetrevliga, och var väldigt isländska.
De skrattade inte alls, utan spred bara en doft av torsk omkring sig.
Hade vi vetat om det, skulle vi nog ha förstått lite bättre.
Det var en tuff inspelning. Vi fick redigera en hel del efteråt.
Kapitel 12 Stora förväntningar
Det tog lite tid för Fawlty Towers att bli populär.
Det var först när den gick i repris som man märkte att nåt hände.
Populariteten tilltog.
Kritikerna började gilla den mot slutet av första säsongen.
Efter det blev kritiken överlag positiv. Connie och jag tyckte-
-att andra omgången var nåt av det svåraste vi hade gjort.
Det svåraste i branschen är att hantera orealistiska förväntningar.
Problemet med "Otäcka djur" var inte filmen, utan En fisk som heter Wanda.
Dels trodde folk att den skulle vara lika rolig, vilket inte var troligt-
-för den filmen var en av Storbritanniens mest framgångsrika.
Blixten skulle inte slå ner två gånger på samma ställe.
Då den inte gick i samma stil, visste inte folk vilken stil den faktiskt hade.
Várt problem med andra säsongen av Fawlty Towers var-
-att förväntningarna var orealistiskt högt ställda.
Folk mindes den första säsongen som bättre än den faktiskt var.
Om det är tre-fyra saker första säsongen som är jätteroliga-
-så minns folk det som att hela serien var så, inte bara undantagsvis.
Därför förväntar sig de att hela andra säsongen ska vara lika bra.
Så det var ett hårt slit att få till manuskripten så bra som vi fick.
Vi arbetade sex veckor per avsnitt.
Kapitel 13 Tabun!
Att spela fars innebär att ha en väldigt hög energinivá-
-så folk måste jaga upp sig rejält. Det är lättare om man tar upp-
-ämnen som gör människor nervösa. Och det innebär ofta tabun.
Så i Fawlty Towers handlar ett avsnitt om döda kroppar-
-ett om råttor, ett om en kvinna som låtsas att hon är döv-
-och det är lite... Det är många tabubelagda områden.
Alla som sysslar med komedi vet att tabun...
...om man tar upp dem på rätt sätt, så kan två positiva saker hända.
Dels utforskar man ett lite okänt område-
- lite farligt, lite spännande, och då blir det intressant.
Dels man tar upp ämnen som gör folk nervösa, och då skrattar de mer.
Grunden för sexskämt... 99% av dem är inte ett dugg roliga-
-men de spelar på människors ángestkänslor kring sex.
Därför skrattar man mycket åt dem, fast de egentligen inte är roliga.
I alla tolv avsnitten var det bara två skämt BBC hade synpunkter på.
Ett hade redan klippts bort, och det andra var jag osäker på...
Jag tror att det var en anspelning på ett koncentrationsläger.
Det var när Basil blev så förvirrad...
Jag var osäker, och när Bill bad oss, så strök jag det direkt.
Men vi kände ingen press. Lobbyisterna för politisk korrekthet-
-förstár jag inte. Mycket av det som sänds på teve här och i USA-
-är mycket mer vågat än nåt vi skulle ha fått sända-
-även under Monty Python-tiden. Samtidigt hör man om-
-de olika rörelserna för politiskt korrekthet, som verkar styras av-
-människor som lider av tvángsföreställningar.
Det finns en god tanke bakom politisk korrekthet-
-men det har drivits in absurdum. Jag tror att faran är följande:
Om man befinner sig bland en grupp människor, och nån är Iättstött-
-och har svårt att kontrollera sina känslor...
Då vågar man inte skoja med dem, för de skulle kunna explodera.
Så när de är med slappnar man inte av.
Man vågar inte vara sig själv, utan man blir mer formell.
Om samhället styrs av de mest Iättstötta, så är det lite sjukt.
Då låter man normen bestämmas av de människor-
-som har svårast att kontrollera sina känslor.
Kapitel 14 Bröllopsdagen
I bröllopsdagsavsnittet tänker Basil faktiskt på nån annan-
-innan paniken sätter in.
Man får intrycket av att det finns nåt positivt mellan honom och Sybil.
Connie och jag tyckte om det avsnittet-
-för vi började utforska rollfigurerna mer.
Det var mindre av fars, och mer likt nåt av Alan Ayckbourn.
Vi tyckte väldigt bra om det avsnittet, och det riktigt roliga var-
-att vi fick mer tid att öva. Efter fem dagars övning-
-hände nát fantastiskt. BBC-chefen råkade i konflikt med en montör-
-och slog till denne. Facket gick ut i strejk-
-så vi kunde inte spela in, utan allt sköts upp en vecka.
Julian Holloway kunde inte jobba veckan därpå, för han skulle bort.
Så vi tog in Ken Campbell, en härlig, konstig människa.
Han var den enda nya, och vi fick hela den här tiden på oss att öva.
Det var härligt, för alla lärde sig verkligen avsnittet-
-och kunde lämna bra bidrag. Det är ett av de bästa avsnitten.
Kapitel 15 Råttan Basil
Jag såg Råttan Basil förra söndagen, i samband med en välgörenhetsgala-
-och jag var väldigt nöjd.
Särskilt en scen mot slutet, när Basil och Manuel pratar med ett ungt par-
-men de lyssnar inte, för de försöker se var råttan är.
Det var väldigt roligt, men jag vet inte riktigt varför.
Jag tyckte också det var jätteskoj hur vi, mot slutet...
...får Polly att sträcka fram kakburken-
-där råttan sticker ut... Och Basil som säger: "Vill ni ha en råtta?"
Vad annars kan man säga? Och skådespelaren som ser råttan-
-jag har tyvärr glömt vad han heter... han tror inte att den är där-
-fast han ser den... Han spelar det så bra.
Och så i slutet ser man Basil släpas ut.
Jag är väldigt nöjd med det avsnittet, för det är innehållsrikt.
Det är bra replikskiften, när Manuel tror att det är en sibirisk hamster-
-och Basil övertygar honom om att det är en råtta. Basil säger:
"Har ni inte råttor i Spanien? Eller lät Franco skjuta dem allihop?"
Kapitel 16 Den rökta fisken och liket
När vi började skriva Den rökta fisken och liket-
-började vi med tanken på att göra oss av med ett lik.
Jag ville framställa det så att Basil blev jätteglad åt att nån hade dött.
Vi kom på att han först skulle tro att han hade förgiftat honom-
-och sen upptäcka att det inte var så, och då bli jätteglad.
Då kunde läkaren komma in när han dansar runt av glädje...
Återigen ser vi hans själviskhet. Ingen tanke på den döde eller de anhöriga.
Han vill bara veta om han är illa ute eller inte. Han är hemsk.
Kapitel 17 Gourmetkväll
I misshandeln av bilen... Det var svårt att hitta en gren som fungerade.
Vi försökte slå den med en ganska hård gren, och det var inte kul.
Vi försökte med en mjuk gren, och det fungerade inte heller.
Till slut hittade vi en tillräckligt böjlig gren och det blev jättekul.
Man ser att oavsett hur bra idén är, så tar det lång tid innan man-
-fár det att fungera, rent tekniskt. Det är inte så lätt att förstå.
Folk tror att vilken gren som helst hade fungerat.
När han förbannar bilen... Det är mycket roligare-
-att ljudet låter "burkigt", som om det kom från en guldfiskskál-
-jämfört med om man hade hört det inuti bilen med full volym.
Ofta vet man inte varför det är så, utan man får försöka-
-tills man hittar nåt som fungerar.
Kapitel 18 A Touch of Class
Nyckeln till att förstå Basil är hans snobbism.
Därför ville vi ha med en falsk lord i första avsnittet-
-som försöker utnyttja Basil på ett väldigt vinnande sätt.
Michael Gwynn, som spelade Iorden, var både lysande och rolig.
Han berättade om ett hotell där de hade haft massor av skyltar.
"Släck tredje lampan." "Gör si, gör så." "Gör inte så."
Han insåg att om man följde alla uppmaningar på skyltarna-
-skulle de inte behöva nån personal över huvud taget på hotellet.
Så det var kul. Vi experimenterade väldigt mycket i det avsnittet.
Jag var nöjd med alltsammans, Connie var nöjd på det hela taget-
-men inte med det faktum att hon var filosofistudent.
Jag sa: "Lugn, det kan vi göra om. Huvudsaken är att det gick bra."
Två av mina vänner var jättenöjda och gav mig mycket uppmuntran.
Så det kändes att vi var på rätt spår.
Kapitel 19 Framtiden och längre
Det är så många som har frågat om jag ska göra mer Fawlty Towers.
Förväntningarna är så höga... Jag skulle inte kunna lyckas.
Om jag kunde backa tiden, skulle jag nog inte ha gjort Otäcka djur.
Förväntningarna var så höga att det var omöjligt att nå upp till dem.
Man måste göra nåt annat. Jag jobbar gärna med samma folk.
Varför byta om det fungerar? Men faktum är att ha samma folk-
- leder till att folk får samma förväntningar.
Det är svårt att få Fawlty Towers att fungera under 90 minuter.
Det går att bygga så här i en halvtimme, men i en långfilm-
-máste det finnas sänkor och höjdpunkter.
Det är inte intressant. Jag fick däremot en idé till en handling.
Basil kunde bli medbjuden till Spanien och träffa Manuels familj.
De skulle komma till Heathrow, och sen tvingas tillbringa 14 timmar där.
Till slut skulle han komma på planet, helt vansinnig.
Sen skulle en terrorist dra ett vapen...
...och försöka kapa planet.
Men Basil är så arg att han brottar ner terroristen.
Sen säger kaptenen att de måste flyga tillbaka till Heathrow-
-men Basil säger: "Nej. Flyg till Spanien, annars skjuter jag dig."
När de kommer till Spanien blir han gripen och får sitta hela semestern-
-i ett spanskt fängelse. Han släpps lagom för att kunna åka hem.
Det är roligt, men jag skulle inte vilja göra den.